Minden hónapban összegyűlik egy irodalomértő -és szerető közösség a Nyitott Műhely falai között. Csete Soma és Vida Kamilla a Késelés villával-esteken olyan témákat, problémákat és kérdéseket feszegetnek, mint például a szerepirodalom, az Instagram-költők megítélése, vagy épp a kormány kultúrpolitikája. Ebben a hónapban Turi Tímea, a Magvető Kiadó vezető szerkesztője volt a beszélgetéssorozat vendége, aki a közelmúltban publikált egy esszét az Élet és Irodalom hasábjain. A téma megosztó és elgondolkodtató: milyen viszonyban van egymással az irodalom és az irodalmi piac? Elsőként tekintsük át nagy vonalakban Turi állításait, majd lássuk, hogyan fogadta mindezt a közönség!
Turi először is olyan esszékre utal vissza, amelyek egyrészről azt állítják, hogy a szépirodalom és a szórakoztató irodalom közötti határvonal egyre inkább elmosódik, másrészről pedig kiemelik, hogy bizonyos műfaji elemeket⸺ realizmus vagy épp cselekményesség ⸺a piaci igények tettek népszerűbbé az utóbbi évtizedekben, és nem feltétlenül a művészi elgondolások. Turi hangsúlyozza írásában az irodalmi piac egyik nagy ellentmondását, miszerint egy szerkesztő nagyobb anyagi biztonságban élhet, mint egy szerző, akinek a szövegeit gondozza, ugyanakkor szerinte ez a közeg nem bevételhajhászokból áll, hanem sok olyan könyvszerető emberből, akik minden nap azon munkálkodnak, hogy fenntartsák kulturális és irodalmi intézményrendszerünket.
Három nagy érvet sorakoztatott fel a jelenlegi irodalmi piac előnyei mellett, melyek a beszélgetés során is rendre elhangzottak. Turi úgy gondolja, hogy míg a rendszerváltás előtt egyáltalán nem volt lehetősége egy kiadónak arra, hogy politikailag független maradjon, ez a mostani körülmények között adott, ráadásul, mivel eltörölték a kötelező papírkontigenst (azaz már nem az állam szabja meg, hogy mennyi könyvet kell egy év alatt megjelentetnie egy kiadónak) maguk a szerkesztők jóval szabadabban dönthetnek egy könyv megjelenéséről. Nem kell, hogy amiatt fájjon a fejük, hogy ha elutasítanak egy kéziratot, akkor minden lehetőségtől megfosztják annak szerzőjét. Valamint arra is van lehetőség, hogy közvetlenebb kapcsolat alakuljon ki az író és az olvasó között.
![](https://elteonlinenew.elte.hu/wp-content/uploads/2022/10/keseles-3-1-1024x683.jpg)
De valóban ennyivel definiálható lenne a szabadság? Miért döntött mégis úgy Szálinger Balázs, hogy magánkiadásban adja ki legújabb művét? Turi azt válaszolta ez utóbbi kérdésre, hogy szerinte sokszor olyan egy szerző és a kiadó viszonya, mint a házasság: ha nem megy, nem feltétlenül kell együtt maradni. Szálinger ezzel a vállalással sok olyan feladatot is kapott, amit korábban a kiadója elintézett neki.
Más nagy port kavaró esetek is terítékre kerültek a beszélgetés alatt: Tóth Krisztina nemrégiben azzal állt a nyilvánosság elé, hogy több kötelező olvasmányban is elavult nőképpel találkozhatnak a diákok. Ezen kijelentéséért sok támadás és fenyegetés érte, és a Magvető úgy döntött, hogy egy hestegkampánnyal áll ki mellette. Vida Kamilla arról kérdezte Turit, hogy ez értelmezhető-e politikai állásfoglalásként, vagy inkább egy erkölcsi kiállásról volt itt szó? A szerkesztő szerint egyikről sem, inkább egy bizalmi megmozdulás volt ez a kiadó részéről, védelmükbe vették a szerzőjüket, hiszen viszonyukat leginkább a kölcsönös bizalom határozza meg. Turi szerint nincs egy konkrét határvonal, amit, ha átlép egy ügy, akkor mindenképp ki kell állnia az író mellett a kiadónak, minden eset egyedi.
![](https://elteonlinenew.elte.hu/wp-content/uploads/2022/10/keseles-1-1-1024x683.jpg)
Mielőtt rátérnék az estet övező politikai felhangra, kiemelném az esszében feltűnő „nőklapjásodás” kérdéskörét, mely Turi Tímea szerint összefüggésben áll a kulturális sajtó egyfajta sorvadásával is: az a tapasztalata, hogy az elmúlt tíz évben jelentősen lecsökkent a kritikusoknak szánt recenziós példányok száma, mert kevesebb folyóirathoz tudnak ilyen köteteket eljuttatni, kevesebben foglalkoznak ezzel, és ez a tendencia nem segíti elő azt, hogy verseny legyen a kritikai közegben, tehát könnyebb „nem elég jónak” lenni. Sok kiadó ⸺ köztük a Magvető is ⸺ inkább saját maguk szerveznek irodalommal foglalkozó megmozdulásokat, például a 24.hu irodalmi podcastját és a Klubrádió Könyvperceit is a Magvetőt magába foglaló Líra könyv Zrt. vette a szárnyai alá. Turi jobban örülne, ha több független műsor lenne elérhető. A „nőklapjásodást” úgy írná körül, hogy egy kiadónak manapság több olyan szerepet is be kell töltenie, melyek nem feltétlenül tartoznak a hatáskörükbe, sőt, ugyanez elmondható a női magazinokról is: több szépirodalom felé hajló szöveget, tárcát közölnek mostanában.
![](https://elteonlinenew.elte.hu/wp-content/uploads/2022/10/keseles-10-1024x683.jpg)
A beszélgetés egy pontján már nem lehetett elkerülni a politika beszivárgását sem: az a szintén aktuális téma került terítékre, miszerint a Libri könyvesboltjainak kirakataiban egyre nagyobb arányban jelennek meg jobboldali nézeteket hangoztató kötetek, propagandacéllal. Turi Tímea úgy gondolja, a könyvvásárlókban van annyi tudatosság, hogy képesek megválogatni olvasmányaikat, és nem az vezérli őket döntésükben, hogy mely művek tolakszanak legerőszakosabban a látóterükbe, ha belépnek egy könyvesboltba. Szerinte a Libri kiadói közegében ugyanúgy megvan a szabadság, mint korábban.
![](https://elteonlinenew.elte.hu/wp-content/uploads/2022/10/keseles-11-1024x683.jpg)
A beszélgetés hatására elgondolkodtam azon, hogy mit is nevezhetünk a könyvpiacon és a művészetben szabadságnak? Ha azt feltételezzük, hogy az olvasók tudatosan választanak maguknak könyvet, és nem veszik figyelembe a kirakatokban előtérbe helyezett kiadványokat, az már elfogadhatóvá teszi, hogy a tulajdonosok a politikai nézeteik terjesztésére is használják a könyvpiac legnagyobb szereplőjét? És ha úgy gondolunk a kiadókra, mint a szerzőket támogató és védelmező közegre, amely rengeteg terhet levesz a vállukról, és még reklámot is csinál a műveiknek akkor szemet hunyhatunk afelett a jelenség felett, miszerint kapitalista berendezkedésünkben a művészetre is lehet árcédulát aggatni, eladhatósági kategóriákba sorolhatjuk, és termékként tekinthetünk rá? Veszít-e az értékéből egy alkotás, ha elsősorban piaci alapon szemléljük, és nem a tartalma miatt?
Úgy gondolom, egy ideális világban a művészet célja mindig az lenne, hogy az életre reflektáljon, hitelesen, érdekfeszítően. Minden profittermelés csak ezek után következhetne.
A beszélgetés végén valaki a közönség soraiból feltette Turi Tímeának azt a kérdést, hogy számára mit jelent a művészet, illetve ha választania kellene a művészet és a boldogság között, melyik mellett döntene. Turi a boldogságot választaná. Én lehet, hogy inkább a művészetet.
Képek forrása: a Késelés Villával facebook oldala.